КІНОКОМПАНІЯ «МІРАМАКС ФІЛМЗ»
СПІЛЬНО З КОМПАНІЄЮ «ЕНДГЕЙМ ЕНТЕРТЕЙНМЕНТ»
ПРЕДСТАВЛЯЄ
Знайома ситуація. Усі ми полюбляємо смачне морозиво,
але терпіти не можемо плями від нього.
...поглянемо на цю пляму від соусу...
ФІЛЬМ КОМПАНІЇ «ХАРТШАРП ЕНТЕРТЕЙНМЕНТ»
...сорочка зіпсована, чи не так?
Ні, не так. Подивимось, як впорається...
Думаємо в першу чергу про жінок.
Будь-яку річ можна покращити.
Немає межі досконалості.
До мого набору входить докладна інструкція...
...декого. До того ж розфарбували, як тварин...
...скинути вагу та зберегти стрункість...
ГУЇНЕТ ПЕЛТРОУ
...якщо ви вважаєте, що єдиний шлях до такої фігури - заняття
у спортзалі та виснажливі дієти, то ви помиляєтесь.
ЕНТОНІ ХОПКІНЗ
Ось «Боуфлєкс», ідеальний тренажер...
Коли ви шукаєте житло, рієлтор стає важливою частиною вашого життя.
ДЖЕЙК ГІЛЛЕНХААЛ
Це людина, на яку ви б...
...скориставшись останніми досягненнями медицини...
ХОУП ДЕВІС
...створили нову гамму продуктів для догляду за шкірою.
І саме тому я дуже рада, що змогла виступити перед вами.
А нам дуже приємно, що ви знайшли час відвідати нашу передачу.
Дякуємо вам.
ДОКАЗ
...коли ви викликаєте представника агентства «Рі/Макс»,
щоб він допоміг вам із купівлею нового будинку,
ви маєте право розраховувати на нове ставлення до себе.
Адже агенти «Рі/Макс» мають більше досвіду та досягнень, ніж будь-хто...
ЗА П'ЄСОЮ ДЕВІДА ОБЕРНА
Коли вам знадобиться допомога файного агентства з нерухомості, телефонуйте...
АВТОРИ СЦЕНАРІЮ ДЕВІД ОБЕРН І РЕБЕККА МІЛЛЕР
РЕЖИСЕР ДЖОН МЕДДЕН
Не можеш заснути?
Жах!
...підтверджують, що новий інформаційний...
Налякав мене.
Вибач.
Що ти тут робиш?
Вирішив подивитись, як ти тут.
Чому не спиш?
Твій студент усе ще тут. Він у твоєму кабінеті.
Він вже не студент. Сам читає лекції.
Розумний хлопець.
Котра година?
Перша година ночі.
- І що? - І що?
З днем народження.
Тато...
Хіба я забував?
Дякую.
Двадцять сім... Важко повірити.
Мені також.
Чорт, забув келихи. Хочеш, принесу?
Ні.
Шампанського, гіршого за це, я в житті не пила.
Це навіть не шампанське.
- Пляшка правильної форми. - З Долини Вітрів.
Не знала, що у Вісконсині роблять вино.
Хочеш?
Ти сама справляєш?
- Я не сама. - Мене не рахуй.
- Чому? - Я твій батько. Чому не святкуєш із друзями?
Так, зараз.
Друзі тебе не запросили?
- Ні. - Чому так?
Для того, щоб друзі тебе запросили, потрібно небагато -
щоб вони в тебе були.
-А-а! - Так, кумедно світ влаштовано...
У тебе є друзі. Пам'ятаю, блондинка, як її там...
Хто?
Вона мешкає на Еліс-авеню, ви з нею колись були нерозлийвода.
- Крісті Джекобсон?! - Крісті Джекобсон.
- Це було у третьому класі. - А.
Останнього разу я її бачила у пісочниці.
А як там Клер?
Вона не подруга. Вона моя сестра.
І вона у Нью-Йорку. Я не люблю її.
Вона буде в тебе?
Так, завтра.
Моя тобі порада: якщо не можеш заснути, займайся математикою.
Я тебе благаю!
- Можемо разом, як раніше. - Як на мене, нічого гіршого немає.
Рядок за рядком, вголос, аргумент за аргументом...
Ти точно не хочеш?
Займайся. У твоєму віці я вже зробив свою найкращу роботу.
Скільки тобі було?
Коли почалось...
Що?
Ну, коли почалася хвороба?
А-а. 26-27. Це непокоіть тебе?
Я думала про це.
Якщо я з'їхав з глузду, це не означає, що з'їдеш ти.
Це не завжди успадковується, ти знаєш.
Слухай-но. Коли тобі більше 20-ти, життя змінюється швидко.
Ти не в гуморі, тиждень важкий, останні два роки були тяжкими, але
все буде добре.
Серйозно?
Так, обіцяю.
Вже те, що ми можемо про це говорити - добрий знак.
Добрий знак?
Так.
А чому добрий знак?
Просто... божевільні не говорять про свою хворобу.
- Серйозно. - Звичайно, в них є інші справи.
Ти вже повір мені.
Вірна ознака того, що ти псих, це неспроможність задати питання
«Чи не псих я?»
Навіть якщо відповідь «так»?
Божевільним на це начхати.
Отож, що скажеш? Може, досить на сьогодні?
- Іди, спробуй заснути, а зранку... - Стривай...
Що таке?
Не збігається, ось що...
- Збігається. - Ні.
У чому проблема?
Проблема існує. Адже ти божевільний.
- Що з того? - Ти сказав, що божевільний...
не зізнається у цьому.
Зрозуміло.
І що?
Аргумент.
Як ти міг зізнатися?
Просто...
Я мертвий.
Чи не так?
Ти помер тиждень тому.
Аневризма. У 62 роки. Похорон завтра.
Вибачте. Я не сильно штовхнув?
- Ні. Не дуже. - От і добре.
Містер Добз, будете там стояти все життя?
Це моя донька Кетрін.
- Добрий день. - Привіт.
Містер Добз займається нашою нескінченною програмою.
Він прагне до завершення своєї дисертації,
як час до нескінченності.
- Кетрін! - Що?
Я... вибачте, я хотів сказати, що закінчив.
Добре.
Шампанське?
Так.
Відсвяткували?
Бажаєте?
Так.
Я більше не буду, забирайте.
О... ні, дякую.
- Пийте, я все. - Я за кермом.
Я сам вийду.
Гаразд.
Коли мені прийти?
Знову?
Там ще багато роботи, може, завтра?
Завтра у нас похорон.
Так, вибачте. Я б хотів бути присутнім, якщо можна...
Звичайно.
А в неділю ви будете вдома?
Ви мали три дні.
Так, але хтось повинен переглянути папери вашого батька.
Там нічого немає.
Сто три зошити. Це так багато!
У нього була графоманія, Харольд. Знаєте, що це таке?
Він не міг не писати. Для вас я Хал.
Він був як мавпа за друкарською машинкою. 103 блокноти всякої ахінеї!
Я готовий прочитати кожну сторінку. А ви?
Ні.
Адже я не божевільна.
Гаразд... я спізнююсь.
У мене друзі у рок-групі.
Вони грають у барі на Діверсі, на розігріві.
Гратимуть о другій, другій тридцять. Я сказав, що буду.
Клас.
Вони з математичного факультету.
У них є пісня «І». Вона б вам сподобалась.
Вони просто стоять і не грають три хвилини.
«І»? Це уявна величина.
Такий жарт. Тому на розігріві.
Так далеко їхати, щоб послухати ботаніків.
Ці слова жахливі. Не так вже й далеко туди їхати.
Отже, вони ботаніки.
Затяті зубрили. Але зубрили, які вміють одягатись,
працюють у престижному університеті,
деякі з них змінили окуляри на лінзи.
Займаються спортом, грають у групі і часто трахаються,
так що починаєш сумніватись у справедливості епітетів
«зануда», «ботанік», «зубрило», «книжковий хробак».
Ви також граєте у групі?
Звичайно. На барабанах. Ну що, йдемо? Я не співаю, Богом клянусь.
Ні, дякую.
Ну добре, Кетрін. У понеділок, гаразд?
У вас що, немає справ?
Я викладаю, як усі тут. Плюс моя робота.
Плюс репетиції...
Плюс два рази на тиждень я навчаю дітей хокею.
О... тоскно слухати...
У мене немає часу, але я буду розбирати зошити, якщо можна.
Я цінував його і не вірю, що такий мозок міг просто вимкнутись.
У нього були моменти осяяння. Протягом року три роки тому.
Мені шкода.
Послухайте... Так, вам наразі 27?
- А вам скільки? - Це неважливо.
Скільки вам років?
Мені 26, що з того? Ваш батько, коли він був молодший за нас,
здійснив прориви у трьох галузях.
У теорії ігор, в алгебраїчній геометрії, у нелінійній...
Якби я відкрив одну десяту того, що відкрив ваш батько,
я міг би обирати будь-який університет країни.
Дайте мені вашого наплічника.
Тобто?
Хочу подивитися, що там лежить.
Що?
Так, зніміть його та дайте мені.
Облиште.
Вам нічого не вдасться винести з цього будинку!
Я й не думав.
Думаєте знайти щось, що зможете опублікувати?
- Звичайно. - І тоді ви нова зірка.
Що... ні, якщо публікувати, то під іменем вашого батька.
Я не вірю вам. Ви щось приховуєте.
- Про що ви кажете? - Дайте сюди!
Ви поводитесь, як параноїк.
Навіть якщо я насправді параноїк,
це не означає, що ви нічого не приховуєте!
Ви самі сказали, що там немає нічого важливого.
- Я... - Хіба не так?
- Так. - Що мені тоді брати?
Ви маєте рацію.
Дякую.
Якого дідька?
Це ж не аеропорт.
Ви можете приходити сюди.
В університеті дуже хороша клініка.
Все гаразд.
І ще.
Займіться спортом.
Два рази на тиждень я бігаю навколо озера.
Мозок відпочиває. Зараз не холодно. Можу за вами заїжджати.
Ні, дякую.
Гаразд. Спізнююся на концерт. Я піду.
Бувай.
Стійте, ви залишили куртку.
О, ні... я...
- Я параноїк? - Секунду...
Треба бігати навколо озера?
- Йди геть! - Зачекайте...
- Дозвольте пояснити. - Я сказала, забирайся!
Ти вкрав її в мого батька! Віддай!
Я хочу вам дещо показати.
Я телефоную в поліцію.
Що? Не треба! Я взяв її тимчасово, зрозуміло?
Тому що знайшов там дещо, що написав ваш батько.
Це не математика, це дещо інше.
Я хочу заявити про пограбування.
- Так, зараз. - Поклади слухавку!
- Пограбування! - Це про тебе написано, про тебе!
- Адреса 46/55 - Ось бачиш, твоє ім'я, Кетрін.
Що з того?
Непоганий день, звістка від Кетрін.
Я не зрозумів, що це, подумав, ти знаєш...
Коли це було?
Три роки тому.
Машинка досі не працює, але є привід для оптимізму.
Машинкою він називав свій мозок. Власні математичні здібності.
Я знаю.
Допомагають розмови. І ще поїздки в автобусі. Але найбільше - Кеті.
Її відмова віддати мене до лікарні, її турбота.
Вона врятувала мені життя.
Тепер я можу писати.
Завдяки їй я можу мріяти про заняття математикою.
Я перед нею в неоплатному боргу. Сьогодні у неї свято.
Їй 24 роки. Я поведу її вечеряти.
Що ми будемо робити у твій день народження?
- Тато... - Поїдемо з цього району. Ну? Куди?
Їдемо до китайського кварталу. Або до грецького.
Я вже не знаю, де добре.
- Тато! - М-м?
Я їду вчитись.
Куди?
Це Північно-західний університет.
Не близько.
Тепер це вдається дурницею, але я збирався
загорнути її у подарунковий папір.
З днем народження.
Чим поганий Чикаго?
Ти тут викладаєш.
Вибач, але це занадто, якщо я буду вчитися на твоєму факультеті.
Їхати довго.
Не так вже й довго. 30 хвилин.
Все одно, двічі на день...
Я...
буду жити там.
Ти хочеш жити в Евенстоні?
Я буду поруч. Зможу приїжджати, коли захочеш.
Послухай.
Ти добре почуваєшся, справді добре, вже сім місяців.
Я не потрібна тобі кожної хвилини, тато.
Так?
Ви викликали поліцію?
Ні, любий, гадаю, тарілки ми залишимо у списку подарунків.
І коричневий диван теж.
Твоя мама сказала, що хоче купити нам меблі,
а до нашої квартири більше нічого не влізе, ми вже говорили.
Не хвилюйся, любий, завтра ввечері я буду вдома.
Так, спочатку хай мине сьогоднішній... Зачекай-но... Гей!
Вона не підійшла, коли я телефонувала.
Сподіваюсь, краще, ніж учора.
Перш за все, я запхну її у душ і виведу на сонце.
Чудово виглядаєш.
Дякую.
Тобі краще?
Так.
Знаєш, зовсім інший вигляд.
Випий кави.
Добре.
Ні, мені чорний.
Краще з молоком.
- І з'їж банан. - Ні. Дякую.
Добре, що я привезла їжу. Тут нічого немає.
Я збиралася піти до магазина.
- Хочеш пончика? - Ні. Ненавиджу сніданки.
Кава...
- Все ще пишеш свої списки, так? - Так.
Це моя манія.
А ти дуриш, відмічаєш те, чого не робила.
Навіщо мені себе дурити?
Правильно.
Ти спробувала той шампунь?
Ні, чорт, забулась.
Це мій улюблений. Тобі сподобається. Ти маєш спробувати.
Іншим разом.
Він чудовий. Він містить жожоба.
Що таке жожоба?
Це для того, щоб волосся було здоровим.
Вони мертві.
Що?
Це мертва тканина. Її неможливо зробити здоровою.
Неважливо. Для волосся це добре.
Що саме? Хімія?
Ні, це органіка.
Можливо, органіка. І в той же час хімія.
- Я не знаю, що це. - Ти не чула про органічну хімію?
Але тепер волосся чудове, приємно дивитись.
Це межа моїх пізнань у цій галузі.
Якщо вирішиш спробувати, може й тобі сподобається.
Гаразд. Сподіваюся...
Якщо ти не маєш, що вдягнути сьогодні, ми можемо піти за покупками.
Добре.
Це буде... подарунок від мене.
Кльово.
А хочеш ще чогось?
Ні, не хочу.
Ну, поки я тут.
Треба запросити сьогодні людей, якщо ти... нормально почуваєшся.
Ми ховаємо батька. Саме сьогодні.
Треба влаштувати поминки. Усі на це розраховують.
І я побачу старих друзів. Буде дуже мило.
Гадаю, тато хотів би, щоб нам було весело.
Розумію, це похорон, але не треба всім робити сумні обличчя.
- Міч передає вітання. - Дякую.
Він каже, що любить тебе. Ви скоро побачитесь.
- Ми одружимось - Невже?
Так! Ось тільки-но вирішили.
- Нічого собі. - Так.
- Коли? - У січні.
У нього все гаразд з роботою.
І мене підвищили.
Он воно як.
Ти приїдеш?
Так, звичайно. У січні?
У мене немає жодних справ. Звичайно, приїду.
- У тебе є якісь плани? - Ні.
- Ти залишишся у Чикаго? - Не знаю.
Повернутися до університету?
Я ще не думала про це.
Тобі є багато про що подумати.
- Як ти почуваєшся? - Фізично? Чудово.
Якщо не зважати на моє волосся. Я б хотіла, щось із ними зробити...
- Кетрін, облиш. - У чому сенс цих розпитів, Клер?
Кеті, поки ти була в душі, приходили з поліції.
Он як.
Вони сказали, що хочуть перевірити, чи зранку все гаразд.
Дуже мило з їхнього боку. Як тобі це?
Вони сказали, що минулої ночі приїжджали за викликом.
Що з того?
- Ти вчора викликала поліцію? - Так.
Чому?
Тому що думала, що будинок хочуть пограбувати.
- Але ж його не пограбували. - Ні. Я змінила думку.
Вони сказали, що ти вдавалась збитою з пантелику
та поводилась образливо.
Ті хлопці бовдури, Клер.
- Я б так не сказала. - Вони все не йшли.
Хотіли, щоб я писала заяву.
Ти ображала їх?
Один з них весь час бризкав слиною, коли говорив. Це було огидно.
Ти вживала слово «придурки»?
Не пам'ятаю.
Ти казала, щоб один з них... вступив у статевий контакт
із своєю матір'ю?
Ні.
- Вони так сказали. - Іншими словами.
- Ти вдарила когось із них? - Вони намагались увійти в дім.
Ні, я може трохи штовхнула його.
- Вони казали, ти була сама не своя. - Вони хотіли обшукати моє помешкання.
- Ти викликала їх. - Так.
Але я не хотіла, щоб вони приїздили.
Тоді чому ти їх викликала?
Тому що не могла випровадити з будинку того хлопця.
Як його звати?
Хал.
Харольд. Харольд Добз.
Поліцейські сказали, що ти була вдома сама.
Він пішов саме перед тим, як вони приїхали.
Із зошитами?
Ні, Клер, не кажи дурниць. Там понад 100 зошитів.
Він намагався вкрасти один. Але він збирався повернути його.
Тому я дозволила йому піти. Він мав грати зі своєю групою.
Своєю групою?
Він хотів, щоб я поїхала з ним. Я не була у захваті від пропозиції.
Харольд Добз твій бойфренд?
Ти що?!
Ти з ним спиш?
Господи, він схиблений на математиці.
І він грає у групі? У рок-групі?
Ні, в вуличному оркестрі. На тромбоні.
Так, у рок-групі.
- Як називається ця група? - Звідки я можу знати?
Харольд Добз не сказав, як називається його група?
Ні.
Добре, а чи Харольд Добз...
- Перестань казати «Харольд Добз». - Чи цей хлопець...
- Харольд Добз існує. - Я не сумніваюсь.
Він викладає математику. Можеш зателефонувати
до математичного факультету та спитатись про нього.
Мітч став чудовим кухарем. Це наразі його хобі.
Він купляє усі ці штучки:
чавилку для часнику, різноманітні ножі...
Кожного вечора він готує щось нове.
Нещодавно він приготував вегетаріанське чілі.
Що ти таке кажеш?
Поживи трохи з нами.
Мені тут добре.
Чикаго - це болото. У Нью-Йорку набагато веселіше.
Клер, знаєш, зараз мені не до веселощів. Це очевидно.
І вигляд втомлений. Ти повинна трохи розслабитися.
- Розслабитися?! - Тобі було дуже нелегко увесь цей час...
- Зі мною все гаразд! - Ти, напевне, засмучена...
Все було гаразд, поки не з'явилася ти! - Стій!
Кетрін!
Хто це?
Харольд! Добз!
Добрий день...
Задоволена?!
Мені цього не треба, Клер. Зі мною все гаразд. Так, зі мною все гаразд!
І ось, ти приїздиш з тупими запитаннями... ''Ти як, нормально?''
З цим заспокійливим тоном... ''Ах, бідненькі поліцейські!''
Гадаю, що полісмени про себе попіклуються!
І пончики, і банани, і жожоба...
і ''їдемо до Нью-Йорка'', і вегетаріанське чілі!
Ця хрінь страшенно злить мене, тож закінчуй!
- Я - Блер, сестра Кетрін. - Добрий день, я - Хал, дуже приємно!
А потім він все скріпив ліскою, щоб сторінки не полетіли.
І це людина, яка ще вдома, в Англії, в 22 роки,
практично винайшов матапарат для вивчення раціональної поведінки.
І приїхавши сюди, надав тему для роздумів астрофізикам.
Такі, як Роберт Льювелін, приходять у наш світ дуже рідко.
Його буде дуже не вистачати...
Але справа його живе.
Мене немає у програмці, отже...
Не віриться, що тут стільки народу. Не знала, що у нього стільки друзів.
Де ви всі були останні п'ять років?
Напевне, для вас він вже був мертвий, чи не так?
Що таке велична людина без своєї величі?
Просто старий...
Вам, напевне, цікаво знати, що ви пропустили?
Він читав цілими днями.
Він вимагав все більше книжок,
я возила їх з бібліотеки цілими машинами, по сотні книжок.
Одного разу я усвідомила, що він не читає.
Він вірив, що інопланетяни посилають йому
повідомлення, закодовані у бібліотечних номерах...
Він намагався розгадати код...
Він ходив у пантофлях, шаркав ногами...
балакав сам з собою...
Смердів... Доводилося перевіряти, чи прийняв він ванну.
Було дуже незручно...
Так, він почав писати по 19-20 годин на день.
Я привезла йому величезну кількість зошитів. Він все списав.
Я кинула навчання...
Він вважав, що пише...
чудові у своій простоті доведення...
Гарні, як музика...
Помер - і добре.
Кетрін.
Кетрін!
- Не викликай поліцію. - Не віриться, що сказала це.
Так, вони всі не чекали такого.
- Здається, треба додому. - Я відвезу тебе.
- Ні, нічого, я пройдуся. - Тут довго йти.
Дякую.
... там уважний персонал. Ми готуємося до дитячого садочку.
А це означає взяти на себе зобов'язання.
- Так? Серйозно? - Так!
Сумуєш за Чикаго? - Ні.
Тобто, я... Ні...
Але тепер у тебе є будинок...
Ви з Мітчем повинні приїхати...
Чудово виглядаєш.
- Клер дала його мені. - Так? Чудове.
- Але сидить так собі. - Добре сидить.
- Довести не зможеш. - Ну тоді, напевне, доведу зворотнє.
Доведу, що сидить не так собі. - Як?
Голосуванням.
За вашого батька, добрий мужик. - Дякую.
Шкода, схибнувся. Але все одно добрий був.
Ким служиш? - Я - валютний аналітик.
Напевне, успадкувала одну тисячну його таланту.
А ви - математик? - О, Боже! Ні! Теоретична фізика. Я - фізик.
- Ну, за фізика. - Так, до дна.
- Коли вони підуть звідси? - Невідомо, математики ненормальні.
Я от був на конференції в Торонто восени.
В житті ніколи так не втомлювався.
48 годин пиятики, коліс, доповідей, лекцій...
- Коліс? - В основному амфетаміни. Я-то - ні.
Але багато, хто підсів. Їм здається, що це потрібно.
- Потрібно? - Через страх, що пік творчої енергії припадає на 23 роки.
А далі вже тільки униз.
Мій батько теж так вважав.
Всю, дійсно, оригінальну роботу виконують юнаки.
- Юнаки? - Трапляються і дівчата.
- Та ну! Хто? - Є жінка у Стенфорді. Не пам'ятаю ім'я.
- Софі Жермен? - Так. Я на конференціях бачив.
Але особисто з нею не знайомий.
Вона померла в Парижі у XVIII столітті.
Тоді я точно з нею не знайомий.
А! Софі Жермен... От тупий! Жермен три.
Три просте число. Подвой, додай одиницю - отримаєш просте число сім.
Правильно.
Або 92 305 помножене на 2 у 16 998-ому ступені.
- Точно. - Це найбільше просте число.
Пропустіть!
Якого біса вони тут роблять?!
- Хал, я хотів запитати... - Пробач!
- Куди нести? - Хлопці! Обережно, сюди.
Дякую!
А зараз - пісня, як данина пам'яті великій людині, великому математику.
Називається ''І''...
Раз, два. Раз, два, три...
Ти, напевне, маєш рацію. Цей зошит, що я вкрав,
єдине, де є щось змістовне.
І в ньому немає математики.
- Ні. - Ну я ще пару днів пориюся...
Але якщо нічого не знайду...
- То - назад до хокею? - Так.
І до своєї роботи?
Голосно сказано.
Чому ти так?
Там немає визначних ідей.
Але головне не визначні ідеї, а робота.
Треба працювати над проблемами.
Твій батько не так робив.
Взагалі, так. Знаєш...
він кидався на задачу з різних боків.
З якогось несподіваного боку підкрадався, вгризався у неї.
Ну, не знаю.
- Це я просто міркую. - Викладати - теж справа.
Можливо, з'явиться ідея?
Це - навряд чи. Мені 26. Тепер тільки з гірки униз.
- Пробував амфетаміни? Я чула - кльово. - Ага.
Ось, це - моя кімната.
Читаєш про математику?
Читаю ''Космополітен''. Це - маскування.
Ти - таємнича людина, знаєш?
- Хочеш ковтнути? - Дякую.
Ми так і не відмітили твоє свято.
Ну, добре.
Пробач, я випив зайвого...
Не страшно...
Давно не було практики.
- Ти вразила сходу. - Серйозно?
Я гадав, не можна з дочкою викладача крутити...
- Особливо, коли він несповна розуму. - Особливо тоді.
Я тебе бачила одного разу у кабінеті батька.
Не віриться, що пам'ятаєш це.
Я запам'ятала тебе. Мені здалося, ти...
не нудний.
Пробач.
Здається, наче я лусну, як... - Як, що?
Як яйце. Або якийсь смердючий французький сир,
що розпливається, коли його ріжеш.
Жах!
Кетрін...
- Ти давно прокинулася? - Неначе.
- А твоя сестра? - Ні.
У неї рейс за кілька годин.
Треба розбудити.
Нехай спить. Ввечері здорово набралася з якимись фізиками-теоретиками.
Я приготую їй кави, коли прокинеться.
У неділю я зазвичай газету купляю та йду їсти у кав'ярню.
Добре.
Хочеш зі мною?
Я побуду вдома, поки Клер не поїде.
Добре.
Не проти, якщо я залишуся? - Ні.
Якщо надумав, працюй. - Гаразд.
А треба?
- Якщо надумав... - Чи краще піти?
- Хочеш піти? - Я хочу залишитися з тобою.
Хочу провести з тобою весь день.
Хочу провести з тобою стільки часу, скільки зможу.
Якщо тільки я не занадто рвучко на тебе накинувся і не налякав.
Якщо так, я негайно піду.
Мені зручно сказати, що ніч була незрівнянною?
Не зручно тільки, якщо я не погоджусь.
- Ну і... - Незручностей немає.
Ти що?
Ось.
Від шухлядки столу у кабінеті батька.
І що це?
Зараз?
- Добрий ранок!.. - Прошу не галасуй! Благаю!
- З тобою все гаразд? - Ні.
Теоретична фізика... - І що?
Дякую, що покинула мене одну з ними.
А рок-група... - Так.
... просто жах. - Нормально. Всім було весело.
Ну... якщо всім було весело, плаття тобі личило. - Я рада.
- Серйозно? - Так, мені подобається.
- Не думала, що ти його одягнеш. - Дякую, Клер.
Та Бог із ним! Настрій нормальний?
- А що, потрібен поганий? - Ти жартуєш? Ні, я рада, просто...
Зачекай хвилину, я повинна...
Я скоро їду, і я... - Так, я знаю.
Я хочу, щоб ти переїхала до Нью-Йорка.
Так, у січні.
Я дуже хочу, щоб ти переїхала до Нью-Йорка.
Тобто...
Спочатку поживеш у нас з Мітчем, а потім знайдеш собі домівку.
Я знайшла для тебе декілька квартирок, дуже симпатичних.
А що я буду робити у Нью-Йорку?
Що захочеш, люба. Хочеш - працюй, хочеш - навчайся.
- Ну, не знаю. Це - важливий момент. - Я розумію.
Ти бажаєш мені добра, я знаю.
І ти вчора мала рацію.
Ці два роки були якісь дивні для мене.
Я хочу трохи відпочити. Посидіти. Поміркувати.
Але мені набагато простіше зняти для тебе квартиру у Нью-Йорку.
Та яка квартира?! Я залишуся вдома.
- Ми продаємо його. - Що?
Я займуся документами на цьому тижні. Знаю, це несподівано...
Ніхто не приходив навіть дивитися. Хто ж тоді купить?
Університет давно намагався викупити будинок.
- Я живу тут! - Зі мною у Нью-Йорку буде так весело.
- Повірити не можу. - Буде добре. Ти заслужила.
Це для тебе цілковито нова пригода!
- Як же ти наважилася? - Я хочу допомогти.
Виганяючи мене з мого будинку?!
- Це і мій дім також. - Облиш! Ти в ньому не живеш сто років.
Я знаю, ти була одна. Мені шкода, Кеті, і зараз я хочу допомогти тобі.
- Зараз допомогти хочеш? - Так.
- Батька немає. - Я знаю.
Він помер. І тепер ти прилітаєш на вихідні і вирішуєш допомогти мені?!
Надто пізно.
Де ти була? Де була п'ять років тому?! - Я працювала.
Тоді ти не допомагала! Я одна була тут!
Я працювала по чотирнадцять годин на день!
Я виплачувала по закладній за цей будинок,
коли жила у малюсінькій квартирці у Брукліні.
У тебе життя було. Ти закінчила навчання.
І ти могла закінчити навчання. - Аякже!
Я тобі мільйон разів казала - роби те, що хочеш!
А як же батько?!
Він хворів. Йому просто необхідний був професійний догляд, постійно.
Але він не міг сидіти у психушці.
Можливо, йому було б краще.
Але він хотів бути тут. У власному будинку!
Біля тих речей, що радували його.
Можливо. А може справжній професійний
догляд пішов би йому на користь більше,
ніж метушня у цьому склепі, де ти носилася з ним?
А як же ремісія? Три роки тому він був здоровим цілий рік!
- А потім знову погіршення. - Але в лікарні могло і гірше бути?
А могло бути і краще. Він хоч інколи потім працював?
- Ні. - Ні. І тобі було б краще.
Краще, ніж що?
Ти була дуже талановита.
Ти гадаєш, я - як батько?
Частково тобі передався його талант, а з ним схильність батька...
до нестабільності.
Разом з цією симпатичною квартиркою, що ти знайшла для мене,
чи не направила ти частину своєї невгамовної енергії на пошуки
іншого, більш придатного житла для твоєї божевільної сестрички?!
- Ні, звичайно ні! Справа не в цьому. - Не бреши мені, Клер!
- Заклади, про які я розпитувала... - О, Боже!
Чекай, якщо ти сама захочеш, звичайно.
Просто у Нью-Йорку найкращі лікарі. І тобі б не довелося залишатися...
- Ненавиджу! Ненавиджу! - Прошу, заспокойся!
Що ви тут робите?
Давно знала про це? - А що?
Чому не розповідала?
Не була впевнена, що хочу розповідати.
Дякую.
Що відбувається?
Боже, Кетрін, спасибі!
Я вирішила, що тобі буде цікаво. - Що таке?
Це неймовірно! Це результат. Тобто тут - доведення.
Дуже довге доведення. Я не до кінця дочитав. Я не перевірив.
Я навіть не знаю, чи зможу перевірити, просто...
Якщо тут доведення того, що мені здається, то все це - видатна праця.
Що воно доводить?
Здається, це доведення теореми... про прості числа.
Цю теорему вчені намагалися довести з того часу, як існує математика.
Тобі про це відомо? Це цікаво?
Це відкриття! Якщо витримає перевірку...
І в чому сенс?
Сенс у тому, що коли вважали вашого батька божевільним,
він зробив, мабуть, найважливіше відкриття у математичному світі.
Якщо воно витримає перевірку, ви його надрукуєте.
Ви влаштуєте прес-конференцію. Всі газети світу бажатимуть
побалакати з людиною, що знайшла цього зошита.
- З Кетрін? - З Кетрін.
Я не знаходила її.
- Ні, знайшла. - Не знайшла.
Ну так ти знайшла, чи Хал знайшов?
- Я ні до чого. - Я не знайшла.
Я довела.
Привіт! - Ти куди? - Запізнююсь, до Пхатарі.
О, Боже! Це серйозно. Ну біжи. Побачимось.
Це Кетрін.
Так.
А, Кетрін! Як мило, що ви вирішили зайти.
Пробачте.
Ваша робота... - Я знаю, що пізно.
- ... цікава. - Ви вважаєте?
У тому сенсі, що не має нічого спільного з заданою темою.
- Спробую виправитися. - В чому річ? Ви вважаєте, що тема - погана?
Ні, просто записала всі ці ідеї, поки вони у мене в голові, а потім...
Вже ранок, і нічого більше немає.
Ну, це вже втретє, люба, натхнення сходить на вас у той момент,
коли ви повинні опрацьовувати ті задачі, що я визначив для вас.
- Втретє? Серйозно? - Диференційні рівняння не цікавлять?
Ні, цікавлять... Тобто, так, цікавлять...
- Але вчора - не дуже?.. - Не так, як завжди.
Зрозумійте, мене хвилює, що якість роботи падає.
Ви маєте цікаві ідеї, але вони...
не складаються у послідовну аргументацію.
Але я ще не встигла закінчити.
Але математика - це не джаз.
Найбожевільніша математика повинна мати якийсь сенс.
Не всі математики у нашій родині божевільні.
Я використав це слово не у клінічному розумінні...
Так, я знаю, знаю, але - про всяк випадок.
Як там ваш батько?
Не знаю, не можу з ним зв'язатися вже тиждень.
Нормально. Коли бачилися в останнє, з батьком було все гаразд.
Вже місяців десять з ним все гаразд.
Велика була людина.
Він ще є.
Завалите мене, так?
Я дам вам ще один шанс, якщо все виправите.
Вам потрібна п'ятірка, і ви можете її отримати.
Дякую.
- Професоре. - Так.
Ви не бійтеся за мене, добре.
Я напишу вам великі, пухкі, гладкі рівняння, що вам сподобаються.
Клер, привіт! Слухай, ти коли балакала з батьком?
Все гаразд. Просто, зазвичай ми спілкуємося щодня,
а зараз я не можу додзвонитися. Ну... я рада, що ти впевнена,
що все гаразд. Мені тепер набагато спокійніше. Дякую.
Що означає ''що могло статися''?! Він міг потрапити під машину!
Або... впасти на сходах, зламати ребро...
Може, він голий бігає по вулиці, звідки мені відомо?!
Так, Клер. Я знаю, ти хвилюєшся за тата.
Так. Так само, як я.
А зараз прошу, ми можемо закінчити бесіду?
Тато!
Агов!
Тато!
Батько!
Тато...
Кетрін, привіт! Яка несподіванка!
- Що ти тут робиш? - Думаю, пишу.
- Зараз два градуси, і ніч надворі. - Я знаю.
- Тобі не зимно? - Зимно. Вся дупа відмерзла.
- Тоді навіщо ти тут? - У будинку надто спекотно.
Батареї гримлять, не міг зосередитися.
Я дзвонила, дзвонила. Ти чув автовідповідач?
Це відволікає.
Я не знала, у чім річ. Мені довелося все кинути і приїхати!
- Що сказати?.. - Чому ти не підходиш до телефону?
Пробач, Кетрін, але робота - важливіше будь-яких телефонів. Тобі це відомо.
- Робота? - Чорт забирай!
Я працюю!
Я хочу сказати... машинка.
Машинка працює, Кетрін!
Увімкнулася на повну. Крутяться шестерні...
Я весь горю.
Я вийшов охолонути. Не відчував такого сто років.
- Ти жартуєш? - Ні.
- Не можу повірити. - Я теж не можу, але - точно.
Почалося тиждень тому. Я прокинувся, спустився на кухню,
приготував каву. І не встиг взяти молоко,
як в голові хтось увімкнув прожектора.
- Чесно? - Не прожектор, а електромережу!
Час повернувся назад, і мені - 21.
- Жартуєш? - Я повернувся! Знову! І п'ю з джерела!
З фонтану! Не знаю, звідки я черпав енергію у минулому.
Але я знову тут, біля джерела! Це - гейзер!
Я на самому верхів'ї його струменю!
Та облиш!
Тут не божественні одкровення. Я не транслятор чогось ззовні на папір.
Доведеться багато працювати, повір мені.
Так, багато працювати. Це буде важко. Але вже готова сировина.
Я знаю напрямки, революційні можливості та методи!
Я зведу разом цілі прошарки науки!
Пробач! Я про своє.
- Як навчання? - Нормально.
- Працюєш? - Звичайно.
- До тебе пристойно ставляться? - Так. Батько!..
- Друзів багато? - Так.
- Хлопець є? - Тато, все досить.
Розкажи, навіть без подробиць. Мені просто цікаво.
З навчанням все добре. Поговоримо про те, що ти робиш.
Хоч зараз!
- Це робота? - Так.
- Вона тут? - Частково так.
- Можна подивитися? - Все - ще на початковій стадії.
- Байдуже. - Кеті, правду кажучи, в роботі вже є прогрес,
але на неї підуть роки. - Тато, не страшно. Покажи що-небудь.
- Ти насправді хочеш? - Так.
- І тобі цікаво? - Тато, звичайно.
- Це твоя галузь. - Так...
- Знаєш, який я щасливий через це? - Так.
Гадаю, мені тут вистачить роботи до кінця життя. І не тільки мені.
Я вже вирішив, що зі мною все погано, Кетрін. Зовсім погано.
І я боявся, що не зможу працювати. Ти ж знала.
- Здогадувалася. - Хреста вирішив на собі поставити.
А потім я пригадав. Пригадав тебе. Твої творчі роки ще попереду.
Диплома отримаєш, буде робота.
Навіть, якщо наука тебе не привабить, - не біда.
От у Клер все гаразд, я нею задоволений.
Але тобою я пишаюся!
Знаю, маєш роботу, і не хочу, щоб ти запускала її,
але мені потрібна буде допомога.
Добре було б, якби ти допомагала мені. Працювала б зі мною,
якщо хочеш, якщо дозволить розклад, але тут, я міг тобі допомогти,
відпросити у професора...
Пробач, я забігаю наперед.
Ну, досить! Розбазікався! Ти хотіла подивитись?..
Почнемо з цього. Я дещо накидав.
Доведення у загальному вигляді. Важливий результат. Вагомий.
Я не закінчив, але напрямок зрозумілий.
Ось...
Тримай.
Це тільки начерки...
А ще що-небудь тут було? - Ні... Тільки...
Дайте-но!
Пробач, але ти зробила неможливе і не сказала нікому?
Я кажу вам зараз.
Кетрін, пробач, але мені в це дуже важко повірити.
- Клер... - Це батьківський почерк.
- Та ні! - Він такий же, як у нього!
- Це мій почерк. - Пробач.
Запитай у Хала. Він розбирався у татовому почерку тиждень.
- Я не знаю. - Хал, припини!
- Я не спец по почеркам. - Чий це почерк?
Це схоже... Я не знаю, який почерк у самої Кетрін.
- Він ось такий. - Добре, добре.
Хвилинку! Знаєте, що? Зараз ранок, всі втомилися і не в тому стані,
щоб приймати серйозні рішення, отже, давайте відпочинемо.
Ти не віриш мені.
Люба, я нічого в цьому не розумію.
Я тупа.
Самій не зрозуміло, з чого я взяла, що ти можеш мені повірити, Клер?
Ти зможеш розказати, що тут написано, тоді буде зрозуміло, що це ти...
Так ти ж у цьому не розбираєшся!
Ну, розкажи Халу.
- Я можу. Ми можемо обговорити, але потрібен час... - Без зошита!
Господи, там 47 сторінок, я ж не вчила напам'ять!
Це не рецепт домашнього суфле. Як все по-дурному!
Хал, скажи їй! - Що сказати?
- Чий це зошит. - Не знаю.
Що з тобою таке?!
Ти читав всі ці зошити, там немає нічого,
що хоч як-небудь схоже на це. - Кетрін...
Добре, добре. Добре, ми сядемо за стіл,
і я розповім тобі все. Гаразд?
Якщо тільки Клер зволіє віддати мені мою власність!
Гаразд. Розкажи йому.
Вона не доведе, що саме вона написала.
- Як же так? - Твій батько міг це довести, а потім пояснити тобі.
- Я не сказав, що це так! Просто немає доказів, що... -Звичайно, немає!
Але ти подумай. Він не зробив цього, йому не по силам.
Навіть у рік покращення він не міг працювати, тобі це відомо!
- Ясно, ясно, так... - Ти теж вчений!
Пропозиція така: я знаю на факультеті трьох хлопців.
Серйозних, неупереджених, знайомих з роботами вашого батька.
Я їм покажу... - Що?
Скажу їм, що ми знайшли дещо потенційно важливе.
І не впевнені в авторстві. Ми все обговоримо та розберемося.
Так, певне, на це може піти декілька днів,
але потім матимемо набагато більше інформації.
Це чудова пропозиція!
- Ти не можеш, не можеш забрати її! - Я її не забираю.
- Це - саме те, чого ти прагнув. - Облиш. Дурниці.
Ти часу даремно не витрачаєш! Ніяких вагань!
Не терпиться віддати їм чудову знахідку?!
- Я намагаюся дізнатися, що там таке! - Я кажу тобі, що це!
- Ти не знаєш! - Це я зробила!
Це почерк твого батька!
Принаймні, він схожий на почерк в інших зошитах.
Можливо, ти маєш такий же, я не знаю.
- Так, він такий же. - Цей зошит - його.
Він у таких писав.
Але зошити я сама купляла.
Я нікому його не давала.
Хотіла, щоб ти побачив першим, і я зрозуміла це тільки минулої ночі.
Я довірилася тобі. - Я знаю.
- Я помилилася? - Ні.
Я повинна була знати, що вона не повірить, але ти...
Я знаю, як важко здійснити подібне відкриття,
ти повинна бути, як твій батько, коли він був на вершині!
З того, що ти та інші зануди йому поклонялися, не випливає, що це його.
Він був найкращим. У моєму поколінні таких немає.
Він двічі здійснив революцію, коли йому не було 22-х.
Пробач, Кетрін, але ти університет відвідувала всього декілька місяців.
Я знання отримувала не в університеті!
Нехай! Це не важливо! Це складно... Я сам не зрозумів більшої частини!
- Отже, надто складно? - Так.
- Це для тебе - складно. - На таке ти не здатна!
- А якби зробила? - І що ''якби''?
Це було б для тебе справжньою катастрофою. Ляпасом.
Для тебе та всіх інших зубрил, що ледь захистилися
і вбивають час на дурні досліди, вихваляючись, на яких конференціях були.
Для всіх, що грають у групах та ниють, що котяться донизу у свої 26-ть.
І, раптом, тут - таке!
Кетрін!
Коли ти займешся математикою зі мною?
Гіршої ідеї не знайдеш. Хочеш пармезану?
Одному так важко. Ти зовсім не допомагаєш мені. Раніше любила...
- Зараз - ні. - Ти знала про просте число, ще читати не вміла.
- Тепер забула. - Не лінуйся, Кетрін!
Я зовсім не лінуюся. Я про тебе піклуюся.
Ти кинула навчання. З їжею - жах. Ти навіть не працюєш.
У раковині - посуд. З ліжка не встаєш днями.
- Хороші дні. - Дні, коли ти могла думати, а зараз їх вже немає.
Ти стільки роботи загубила. Тому, що спиш.
Все лежиш у своєму неприбраному ліжку.
І часом до четвертої дня, Кетрін!
Я засікав. Ти знаєш, що я маю рацію!
У мене інформація з самого верху. Не приховаєш!
- Не страшно. Був відпочинок. - Скільки днів?
- Не знаю. - Звичайно, знаєш. Ти рахуєш.
- Та облиш! - Скільки днів загубила?
- Ну, місяць... близько місяця. - Точніше!
- Батько, їжа холоне! - Скільки днів?
- 33 дні. - Будь точніше, чортзна-що!
Я до обіду спала...
- Вважай 33 дні з четвертиною. - Добре.
- Ти жартуєш? - Ні.
- Дивовижне число. - Тупа, довбана цифра.
Якщо кожен втрачений день рахувати, як рік, ось цікава довбана цифра!
- 33 роки з четвертиною - не цікаво. - Ти зрозуміла, що я маю на увазі.
- 1729 тижнів. - Це найменше число, яке можна представити
сумою кубів двох чисел двома різними способами.
12 у кубі плюс один у кубі дорівнює 1729.
І десять в кубі плюс 9 у кубі... Так, мені зрозуміло, дякую.
Бачиш, навіть депресія - математична.
Досить клеїти дурня. Давай працювати.
Кетрін! Люба!
Кетрін.
Я придумала, як змінити межі ''Ел''.
Модифікація Ландау-Зігеля.
А якщо там - зігелівський нуль?
Тут потрібен інший підхід.
Чорт!
Кетрін!
''Що й треба було довести''
- Кетрін! - Що?
О, Господи! Налякала мене.
Що ти стоїш? - Пробач.
У мене тут... - Чудово.
Я переміг її.
Кетрін!
Кеті, в чому справа?
Це його, а не моє! Не моє... не моє...
У чому річ, Кеті? Що трапилося?
- Я у нього вкрала! Не моє доведення! - Що означає вкрала?
- Не моє... - Ну, заспокойся!
Я вбила його, я вбила його... - Не треба! Все добре, рідна.
- Я не писала цього. Краще б не писала цього. - Кеті!
А може, рідненька...
Може, тобі так хотілося цього і ти знала, що ти...
заслуговуєш на щось, на щось особливе? На кшталт такої праці?
І може, ти тільки уявила, що пишеш?
Можливо? Воно все ж таки батькове, так?
Таке можливо?
Ти не вбивала його. Він просто помер, от і все.
Він просто помер...
''Залиште повідомлення.''
''Кетрін! Це знову я, мені дуже потрібно поговорити з тобою.
Будь ласка, передзвони мені!''
-До багажника? - Так.
Клер!
Ви не поїхали?
Довелося відкласти виліт.
Де Кетрін? Я повинен сказати їй.
- Вона тут. - Ну, все! Доведено!
Перевіряло дві команди, юнаки та старі.
Дивовижно. Техніка розв'язку дуже своєрідна, не все легко прослідкувати.
Але ми не знайшли похибок!
Тобто, може вони і є, але знайти не можемо.
Я взагалі не спав. Воно - правильне.
- Дякую. - Вони обіцяли, що не стануть базікати.
Вже підскакують від нетерпіння! Один дзвінок - і все готове!
Я їм пригрозив, так що - нічого. Вони ж боягузи.
То де Кетрін? -Зараз не найкращий час.
Їдете? - Літак опівдні.
- Ви її забираєте? - Так.
- До Нью-Йорка? - Так.
Збираєтеся затягнути її до Нью-Йорка?
Ні, ми її не тягнемо. - Я повинен поговорити з Кетрін.
Вона не бажає вас бачити.
Вона не може вирішити, їхати чи ні.
Вона була як рослина, Хал. П'ять днів не розмовляла!
Дати пальто? Зараз прохолодно.
Я принесу речі. Якщо щось забудемо, привезуть. З тобою все гаразд?
Все точно.
Я гадав, це цікаво.
Я повинен дещо сказати.
- Я йду. - Зачекай хвилинку, будь ласка!
Що тобі потрібно? Зошит у тебе.
Клер дозволила тобі забрати його.
Роби з нею, що хочеш. Друкуй. Збирай прес-конференцію.
Розкажи світові, що мій батько винайшов.
Я не вважаю, що це - він.
- Вважав на тому тижні. - Так, на тому тижні.
Весь цей тиждень я читав. Сподіваюся, зараз хоч щось розумію.
І тут використані свіжі рішення. Методи двох останніх десятиліть.
Некомутативна геометрія, випадкові матриці...
Я за тиждень узнав про математику набагато більше, ніж за роки навчання!
- І що? - Робота сучасна. Це факт.
- Піди проспися, Хал. - Що робив твій батько останні 20 років?
Він же був нездоровий, правильно? - Ти закінчив?
Не думаю, що він міг оволодіти новою технікою.
- Він же геній! - Схиблений!
І що - він потім прочитав все це? - Можливо.
Але книжки, які йому були б потрібні, стоять у твоїй кімнаті.
Він скрізь ставив дати. Навіть на пустих сторінках є дати.
А тут дат немає. - А почерк?
У батьків та дітей часом схожий почерк.
Особливо, якщо вони проводять час разом.
- Цікава теорія. - Я - за неї.
І я також. Я те ж саме і сказала тобі.
Знаю.
- Ти втратив шанс. - Але у тебе він є.
Аякже. Адже все інше було дуже добре! Я його цінував.
Ти приголомшила зразу. Я хочу бути з тобою.
Який гидотливий текст!
Це - правда.
І трахнувся, і зошита отримав. Ти - геній!
Про що ти, Кетрін? Це - твоя робота.
- Не треба. - Тобі доведеться з нею розібратися.
Вона існує. Потрібно опублікувати. - Мені набридло, Хал!
- Візьми її! - Ні, мені не потрібно.
Вгамуйся, Кетрін! Я намагаюся все виправити!
Не можна!!! Ти не зможеш.
Ти вирішив, що все так легко?
Прибігаєш сюди весь такий задоволений собою тому, що передумав?!
А зараз ти впевнений?!
Хал, ти нічого не знаєш!
Робота, математика, дати, почерк...
ти та інші вирішили, що це виглядає переконливо?!
Це нічого не доводить. - А що доводить?
Нічого!
Треба просто вірити.
Я... я знаю...
Ви будинок продали?
Вона тепер хоче піклуватися про мене.
Тобі це не потрібно. Ти сиділа з батьком 5 років.
- Можливо, моя черга... - У тебе з головою все гаразд!
Нам час їхати, Кеті.
Ти не можеш забути про це. Зробити вигляд, наче нічого не було
і піти працювати у який-небудь офіс! Тримай зошита!
Люба, на нас чекають.
Залишайся у Чикаго, ти не дитина.
- Я повинна їхати. - Будь ласка!
- Ні. - Кетрін, справа - не в мені.
Кетрін, сідай.
Ти мусиш залишитися заради себе!
Прощавай, Хал.
Кетрін!
Кетрін!!!
Добрий день, куди вам летіти? - Два до Нью-Йорка.
Тоді прошу документи.
Ти, напевне, стільки зробила?
Так, було зайвих п'ять днів.
Я хочу кави. Тобі з молоком?
- А я є у списку справ? - Що?
''Розібратися зі схибленою сестрою'' - галочка.
Ти несправедлива. Я ж бажаю тобі допомогти.
- Кетрін! - Що?
Господи! Налякала мене.
Що ти стоїш? - Пробач. Я тут... у мене тут...
Чудово! Я переміг її!
Ну, що скажеш?
- Це ж треба... - Не можеш повірити?
- Я знала, ти здолаєш. - Твоя реакція мене дивує.
Не у захваті? Що скажеш? Давай обговоримо.
- Я втомилася, пробач. - Ну, давай! Це ж початок нашої праці, Кеті.
Ти вважаєш, я тягну ковдру на себе, якщо я перший довів?
А далі - ми разом! - Краще розпочати зранку.
Чекай. Прочитай перші два рядки. Розберемо аргумент рядок за рядком.
Може є більш короткий спосіб?
Ні, не треба. Завтра.
Я чекав цього так довго, Кеті. Треба... Обговоримо разом...
Тато! Треба виспатися нам обом.
- Тоді розглянемо доведення! - Я не хочу його розглядати.
Чорти забирай! Відкривай зошита і читай!
''Нехай Х дорівнює всім уже відомим кількостям Х.
Нехай Х дорівнює холоду.
Дуже холодно у грудні. Місяці холоду
дорівнюють місяцям від листопада до лютого.
Є чотири місяці холоду і чотири місяці спеки.
Залишається чотири місяці невизначеної температури.
У лютому йде сніг.
У березні озеро перетворюється на озеро криги.
У вересні студенти повертаються з канікул.
І книжкові крамниці повні.
Нехай Х дорівнює місяцю повних книжкових крамниць.
Кількість книжок наближається до нескінченності в той час,
як кількість холодних місяців наближається до чотирьох.
Мені ніколи не буде так холодно зараз, як у майбутньому.
Майбутнє холоду нескінченне.
Майбутнє спеки - це майбутнє холоду.
Крамниці нескінченні і тому не бувають повними, окрім як у вересні.''
Я так втомився...
Я так хочу повернутися до нашої домашньої кави.
Ми каву завжди купуємо в одній і тій же крамниці.
Вони самі її смажать, у них у підвалі стоїть жаровня.
Пахне і на вулиці. Навіть у нас у квартирі відчувається запах.
А ми живемо на четвертому поверсі.
У якихось журналах крамницю назвали найкращою на Манхетені.
Хто знає? Але на смак - дуже добре?
Гадаю, я кину нарешті пити каву.
Вона шкідлива для моїх нервів.
Кетрін!
Скільки днів я втратила?
Як мені повернутися туди, де я почала?
Я стою на вулиці, намагаючись зайти у будинок.
Але будинок зачинений. Штори запнуті.
І я загубила ключа.
І не пам'ятаю, як виглядають кімнати, і куди я що поклала.
І якщо я раптом наважусь зайти усередину,
чи зможу я коли-небудь знайти вихід?
Часом мені здається, що воно правильне, а інколи...
що все це суцільне божевілля.
Ти здорова, Кетрін.
Я думаю, я - як мій тато.
Я теж так вважаю.
Я боюся, що я - як батько.
- Але ти - не він. - Але все може бути.
Можливо, ти краще, ніж він.
Просто я... з'єднувала точки,
на малюнку-головоломці. За вечір могла поєднати 4-5, а потім...
Я взагалі не могла знайти нову і навіть не знала, чи є наступна.
Здавалося, що це зшите білими нитками.
У батька було елегантніше.
Ти мені розповіси, що тебе хвилює.
Доведеться постаратися, щоб я тобі повірила.
Тобі це відомо?
І моє авторство неможливо довести.
Обміркуємо і вирішимо, чи правда, що ти не могла написати доведення.
Якщо я повернуся до самого початку,
мені, можливо, доведеться розпочати з нуля.
Я хочу відпрацювати його рядок за рядком.
І знайти кращий спосіб.
Я намагатимуся знайти кращий спосіб.
ФІЛЬМ ДЖОНА МЕДДЕНА
ПРОДЮСЕРИ
ДЖЕФРІ ШАРП, ДЖОН ХАРТ, РОБЕРТ КЕССЕЛ
А ТАКОЖ ЕЛІСОН ОУЕН
ОПЕРАТОР ЕЛВІН КЮХЛЕР
МОНТАЖ МІКА ОДСЛІ
ХУДОЖНИК ЕЛІС НОРМІНГТОН
ХУДОЖНИК ПО КОСТЮМАХ ДЖИЛ ТЕЙЛОР
КОМПОЗИТОР СТЕФАН ВОРБЕК